###Юрій Вірт: Не вci можуть піти у Шахтар, адже там дуже велика конкуренція ###
![](images/1506d.jpg)
Екс-голкіпер Юрій Вірт розповів про те, як навчає юних воротарів із донецького "Металургу".
- Уже обжилися на тренерській роботі?
- Спочатку, звісно, було непро­-сто. Бо все життя мене тренува­-ли, а це вже самому довелося навчати молодих воротарів. Та з кожним днем стає легше. Все-таки знань багато, адже не один пік провів у великому футболі. Нещодавно їздив на стажування до Михайла Михайлова з "Дина­-мо". Думав, що мені відомо до­-статньо з воротарської кухні, а виявилося, що не так і багато я знаю. Завдяки цій поїздці дещо переосмислив тренувальний процес.
- Ви на початках кар'єри були обділені роботою без­-посередньо з тренером для голкіперів?
- Школа "Карпат" і стрийська "Скала" не мали тренерів воро­-тарів. А коли перейшов до "Льво­-ва", то з нами займався Андрій Карімов. Попри відсутність наста­-вників для голкіперів, я мав ве­-лике бажання тренуватися. До речі, з першим тренером Воло­-димиром Безуб'-яком постійно підтримую контакт. Якраз перед розмовою з вами, спілкувався з ним по телефону.
-Чому після закінчення ко­-нтракту з "Шахтарем" ви не пішли, наприклад, у його академію? "Гірники" не запрошували?
- Не вci можуть піти у "Шахтар", адже там дуже велика кон­-куренція серед тренерів. Я отримав пропозицію про роботу з воротарями від "Металурга" (U-19), i я на неї погодився. Для старту тренерської кар'-єри вважаю це добрим варіантом. А потім поступово треба піднімати планку.
- У майбутньому хочете спробувати себе наставником yciєї команди, а не тільки голкіперів?
- Я міг почати i головним тре­-нером, але, чесно кажучи, пepeвагу надаю роботі з воротарями. Це для мене легше, адже більше в тому розуміюся i можу краще навчити голкіперів. Мої підопічні вчаться, а я разом з ними з кожним днем набираюся більшого тренерського досвіду.
- Підопічні часто розпитують про вашу кар'єру?
На початках, коли ми тільки познайомилися, то ставили різні запитання. Але я намагаюся таких не торкатись, бо це моє минуле. А хлопці повинні дивитися, як грають найкращі голкіпери нашого чемпіонату – П'ятов і Шовковський. Безперечно, що Олександр – голкіпер номер один України часів незалежності - жодних сумнівів. Практи­-чно 20 років тримає себе у чудо­-вій формі. Наскільки знаю, він дуже серйозно ставиться до тренувального процесу. Ну, а П'-ятов уже з нової хвилі воротарів . І з одного, і з іншого треба брати приклад.
- Саме Шовковський був ва­-шим конкурентом і не дав можливості багато матчів зі­-грати за збірну.
- Я сам co6i цього не дав. Лише розпочав виступати на високому piвні, як отримав травму коліна. А потім тільки вилікувався, то ще одна хвороба-туберкульоз. Че­-рез це пропустив півроку. Безумовно, мрія кожного гравця виступи за національну футбольну дружину. I poків 20 тому навіть не сподівався, що зможу зіграти за збірну України. Вважаю, що до збірної треба обов'-язково їхати, якщо викликають, i навіть грати за неї безоплатно.
- Який iз двох матчів за збірну більше "врізався" у пам'-ять? Дебютний?
- Матч з білорусами запам'-ятався як дебют за збірну. Відчував невеличкий мандраж, адже не можна було навіть унічию зiгра­-ти, бо тоді би ми втрачали шанси на потрапляння на чемпіонат cвiту. Перша гра - найважча, але мене підтримували Шевченко, Ребров, Парфьонов, Ващук, Тимощук - тоді була дуже сильна збірна. А вже на другий поєди­-нок iз Віменією виходив як свій. Матч запам'-ятався тим, що я виступав у рідномуті Львові, перед батьками, рідними та знайомими. Дуже престижно грати у містi, яке тебе виховало. Так що у двох моїх матчах за збірну команда перемогла 2:0 i 3:0, залишилися лише позитивні спогади.
- Iз донецького "Металурга" багато переходів до сусідів із "Шахтаря". Як вважає­-те, чому, крім вас, ну, і зараз Мхітаряна, ніхто яскраво так і не зіграв у головній ко­-манді Донбасу?
- Важко сказати, бо різні є при­-чини. А щодо мене, то з прихо­-дом у "Шахтар" мене в основ­-ний склад ставив Анатолій Бишовець, який і запрошував. А довіра тренера - найголовніше. Якщо її немає, то, як би ти не старався, та через рік-півтора підеш в оре­-нду або тебе продадуть. Мені вдалися перші матчі, а потім пішло-поїхало. I Прокопенко продовжував ставити на мене. 3 тренерською довірою ти літаєш у воротах, ніби хтось крила приклеїв.
- 2000-ий piк, коли вас визнали найкращим голкіпером України, можете вважати піком кар'-єри?
- Toдi так склалося, що "Шахтар" уперше вийшов до групового раунду Ліги чемпюнів. Цікаво було. Ми посіли третє мicце i потрапили до Кубка УЄФА. Це хороший результат, адже змагатися тоді на piвнi з "Лаціо" та "Арсеналом" ще нам виявилося важкувато. "Шахтар" робив тільки перші кроки до слави. I потім сходинка за сходинкою - зараз він один iз найкращих клубів Європи.
- Зараз не привідкриєте таємницю, скільки тоді отримали за вихід у групу Ліги чемпіонів?
-Точно не пам'-ятаю. По 25 чи по 30 тисяч доларів. Ну, i, звичайно, хороші бонуси за чемпіонство, але точну суму не згадаю.
- А які емоції ви відчували від першого чемпіонства "Шахтаря", адже саме того сезону у вас виникли значні проблеми зі здоров'-ям?
- Я святкував, як і всі, адже зробив немалий вклад у здобут­-тя чемпіонства. Це наша заслу­-жена перемога. Для чого граєш у футбол? Для того, щоби досяг­-нути максимуму. І якщо є мож­-ливість здобути перше місце, то тішишся удвічі більше. Так, у той період я тільки відновив трену­-вання. Ми пораділи успіху, а по­-тім уже, після відпустки, виник­-нули невеликі конфлікти, і я змушений був повернутися у "Металург" (Донецьк)
- Під час другого приходу у "Шахтар" сподівалися біль­-ше відіграти матчів?
- Безумовно, що я знав, куди іду. Мені відразу сказали, що допомагатиму молодим ворота­-рям підтримувати конкуренцію. Я був для них, як дядько, який може в будь-яку хвилину їх за­-мінити. Тому ніколи не обража­-вся, а, навпаки, вдячний Мірчі Луческу, що запросив мене - за гарні очі у такий клуб не потрап­-ляють. Так що тішуся з того, що вдруге потрапив у "Шахтар", хоча і зіграв лише кілька матчів. Я від­-працював контракт, сказав усім дякую - і на цьому кар'-єра заве­-ршилася.
- Відомо, що у "Карпатах" вам так і не довелося висту­-пати. Як не дивно, але цієї можливості вам не дав один із найкращих львівських тренерів Володимир Журавчак...
-Так. Мирон Богданович мене запросив у "Карпати", i я прийшов наступного дня підписувати контракт. Та виявилося, що Маркевич написав заяву на звiльнення. А новий головний тре­-нер сказав чесно, що на мене не розраховує. I це нормально - для чого потім бути 7-им чи 8-им воротарем команди. Тому я без жодних образ розвернувся i пішов. А тільки-но спустившись униз, підписав контракт iз "Львовом". Потім їздив на оглядини в команду російської другої ліги "Носта" (Новотроїцьк), це поблизу Казахстану. Якби мене взяли, то невідомо, де б я зараз опинився. Такі ось пово­-роти долі.
- Знаю, що ви мали цікаву icторію зi щитками у "Львові"...
- Toдi так судді не стежили, чи мали гравці щитки. Один арбітр перевірив, інший - нi. To зараз все оглядають, та й відеокамери всюди стоять. А тоді футболісти часто грали без щитків. А що робити, коли їх немає, а суддя вимагає? От я взяв дві газети i запхав замість щитків. I це робив не тільки я. Василь Леськів, здається, також. Запихали в гетри те, що бачили. Головне зробити вигляд, що там є щитки, а коли гра розпочиналася, то ми тихенько викидали все це, бо заважало у грі...-.